מבוא

ב-19 ביולי השנה נסעו בני משפחת תמייזי במכוניתם בדרכם הביתה. סמוך לכפר עידנא נורו עליהם יריות מרכב חולף שנמלט מיד מהמקום. לחוקרי המשטרה וכוחות הביטחון לא היה ספק שמדובר בחוליה שחבריה יהודים. שוב, אחרי כעשרים שנה מאז נחשפה ההתארגנות החבלנית שכונתה "המחתרת היהודית", קיים חשש לקיומה של מחתרת נוספת כזו. כיצד ניתן להסביר את הופעתן של תופעות כאלה, המייצגות גישה של נטילת החוק לידיים, דווקא בקרב הציבור הדתי-לאומי (בעיקר ביהודה ושומרון). מהו מקור הלגיטימציה (גם אם מסויגת לעיתים) שפעולותיהן זוכות לה בקרב אותו ציבור?
טענתי היא שישנו גורם בעל משמעות רבה במערך החיים הדתי והוא המספק הן את הלגיטימציה הנדרשת לשם הצדקת הפעולות הללו והן, ואף חשוב יותר, מספק הנחיות הלכתיות מעשיות באשר לאופני הפעולה הרצויים. הגורם הזה הוא המעמד הרבני המקומי והארצי הנמנה על שורות הציבור הדתי לאומי. מובן שלא כל הרבנים הנמנים על מעמד זה אכן מתאימים להגדרה דלעיל אולם כל הרבנים המתאימים לאותה הגדרה משתייכים לציבור הזה. במאמר זה אנסה לחשוף את תפקידם של אותם רבנים בעידוד והצדקה של מעשים האסורים על-פי החוק, ביצירת לגיטימציה לפעולה ולהתנהגות אי-ליגלית ובהצדקה ועידוד להפעלת אלימות פוליטית וכל זאת תוך שימוש בנימוקים הנשענים על הדת והמסורת. בכך תולים הרבנים הן את ההתרחשויות והן את הפעולות בגורם טרנסצנדנטי - האל - ומתפקדים כמעין פרשנים לדבר רצונו של האל והאופן בו צריך לפעול לאור זאת.

הגדרות
במאמר זה אשתמש במספר מונחים שיש מקום להגדירם מראש, למען הסר ספק בנוגע לכוונתי בשימוש בהם.

אי-לגליזם: לפי הגדרתו של אהוד שפרינצק אי-לגליזם היא תפיסה שאינה שוללת בהכרח את שלטון החוק והנובע ממנו אלא מייצגת את הפער העמוק בין התפיסה המשפטית למציאות. הדבר יתבטא באידיאולוגיה של אילגליזם או לחלופין על-ידי היעדרות של מחויבות לשלטון החוק. האילגליזם לפיכך הוא אוריינטציה שאינה רואה בשלטון החוק ערך עליון אלא צורת התנהגות שאפשר ואפשר שלא לנהוג לפיה. אזרח הנוהג כך יאמץ גישה אינסטרומנטלית לחוק. לרצונו יציית ולרצונו יעבור על החוק או יתעלם ממנו. הוא מציג ארבעה סוגים של התנהגות אילגלית הרלוונטיים לישראל כשלענייננו חשוב הסוג של אידיאולוגיה של אילגליזם . זאת מוגדרת כהצדקה רעיונית הבאה לידי ביטוי חיצוני כי רעיון משטר החוק או מסגרת חוקית הנובעת ממנו אינם זכאים לכבוד ולציות וכי רצוי וראוי לחרוג מהם במודע. שפרינצק מסייג וקובע כי ההגדרה הזו אינה כוללת את מי ששולל לחלוטין את רעיון הדמוקרטיה הפרלמנטרית אלא למי שמקבל את הרעיון הזה אך מוצא במסגרתו הצדקה רעיונית לעקוף את החוק או להתעלם ממנו.
לענייננו חשוב גם הסוג השני, של אילגליזם חוץ-פרלמנטרי. אילגליזם בזה חורג ממגבלותיה של פעולה ישירה ומדרדר להפרת-חוק שיטתית ולהצדקה רעיונית של הפרה זו. בביטויו החריף מבוטא אילגליזם זה בפעולה אלימה ואף בהפעלת טרור נגד יריבים פוליטיים.

אלימות פוליטית: אלימות המופעלת בהקשר פוליטי, למטרת כיבוש שלטון, השפעה עליו, מחאה כנגדו, הגנה עליו, או מאבק נגד קבוצה אחרת הנתפסת כמסוכנת. בתוך הסיווגים של אלימות פוליטית יש שניים החשובים לענייננו.
1 . טרוריזם - הכולל הפעלת אלימות חריפה, הפעלתה כנגד אוכלוסייה אזרחית, במטרה להעביר מסר מפחיד ואיום לציבור.
2 . רצח פוליטי - אקט של הריגה בהקשר פוליטי שאינו אקט סידרתי ואינו מיועד להעביר מסר מעבר לרצח עצמו.

מרכיבי האלימות הפוליטית: מרכיבים המשפיעים על הופעתה של אלימות פוליטית בחברה נתונה.
1 . עוצמת הנוגדנים בחברה - מרכיבים פסיכולוגיים-חברתיים המשפיעים על רמת השימוש באלימות.
2 . רמת הדה-לגיטימציה - ראיית היריב הפוטנציאלי כשווה פחות, או כמסוכן יותר לחברה כקולקטיב.
3 . החלטה רציונלית על כדאיות האלימות - שיקולים קרים של רווח והפסד כתוצאה מנקיטת אלימות.
4 . ניסיון קודם באלימות - מי שהתנסה באלימות פחותה ייקל עליו לעבור לאלימות קשה יותר ממי שלא התנסה כלל.
5 . קיומו של גירוי אלים מוקדם - אם היריב כבר הפעיל אלימות.
6 . נוכחות או היעדרות של מנהיגים בעלי אישיות אלימה.

סמכות מסורתית:
ובר ממיין שלושה בסיסי לגיטימיות שהם שלושה סוגים של סמכויות. סמכות כריזמטית, סמכות מסורתית וסמכות רציונלית. החשובה לענייננו היא הסמכות המסורתית. לפי ובר האובייקט לציות הוא הסמכות האישית של הפרט הנהנה ממנה בתוקף מעמדו המסורתי. הדבר הזה מושג על-ידי טיפוח וחינוך לנאמנות אישית לסמכות. הוראותיו או פקודותיו של מפעיל הסמכות הן לגיטימיות באחת משתי הדרכים:
א. כאשר המסורות הן הקובעות את תוכן הפעולה, את המטרות ואת היקף הסמכות.
ב. החלטה חופשית ואישית של המנהיג המסורתי המתבססת על נאמנות אישית בלתי-מוגבלת של חסידי המנהיג.

מצאנו אם-כן שלסמכות המסורתית יש שני מקורות שונים לגמרי. האחד הוא המסורת, ממנה שואב המנהיג את הוראות ההתנהגות, והשני הוא אישיותו ומעמדו של המנהיג עצמו הזוכה לציות בלתי-מוגבלת, בדומה מאד לסמכות הכריזמטית.



חלק ראשון: דינא דמלכותא דינא- מיהו המלך במדינת ישראל?
הדת היהודית כמערכת ערכית מתחרה לשלטון החוק והתפתחות המחשבה האילגלית אצל רבני הציבור הדתי לאומי

הדת היהודית, ככל דת אחרת, היא מערכת מאורגנת של חוקים הלכות וכללים המקיפים את כל תחומי החיים ונוגעים לכל שלבי החיים של אדם מלידתו ועד מותו. המקור לכל החוקים המארגנים את המערכת הזו הוא מקור עליון, טרנסצנדנטי, שעל-פי האמונה התגלה בפני העם או מנהיגיו והעביר להם את אותם החוקים. אדם דתי מחויב לנהוג על-פי כללים אלה אפילו אם הם סותרים את לשון החוק הארצי. כלומר כאשר ישנה התנגשות בין ערך דתי לחוק ארצי מחויב האדם הדתי לציית לחוק הדתי. מובן שמדובר במצב בעייתי מאד מבחינה שלטונית משום שהחוק הארצי חל באופן שווה על כל פרט בחברה ואילו כאן מוציא עצמו האדם הדתי מציבור שומרי החוק בשל מערכת חוקית שונה, לעיתים סותרת, בה הוא מאמין ולה הוא מציית. לאור זאת הבינו חכמי עם ישראל לאורך הדורות כי יש ליצור מעין כלל-על אשר יסדיר את היחסים בין הפרט לשלטון. הכלל הזה הוא דינא דמלכותא דינא. כלומר דין המלך הוא הדין. ומדובר כאן גם ובעיקר בשלטון זר שאי אפשר היה לחשוד בו ביחס טוב לעם היהודי. כלומר חכמים קבעו חוק גורף שיש לו הסתייגויות מעטות, במקרים חריגים ביותר, שמחייב ציות לשלטון כהנחת יסוד לחיים תקינים.

שינויים היסטוריים קיצוניים בסוגי המשטר תבעו גם שינויים בהתייחסות הדתית לשלטון מסוג חדש - השלטון הדמוקרטי. עם כינונה של מדינת ישראל התעוררה הבעיה ביתר חריפות. מחד נתפסה המדינה על-ידי החוגים הדתיים לאומיים כאתחלתא דגאולה כלומר כחלק ממהלך בעל אופי משיחי של גאולה ניסית ולפיכך כחלק מתהליך דתי. מאידך המדינה הוקמה ונוהלה על-ידי אנשים שאינם שומרי מצוות והחוק שהוחל בה היה חילוני גרידא. כלומר לא הייתה זו המדינה האידיאלית בעיני אנשי הדת ובעיקר הרבנים. הדמות הבולטת באותם ימים של הקמת המדינה בקרב הציבור הדתי לאומי הייתה זו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק מי שהיה רבה הראשי של המדינה. הרב קוק להלן הראי"ה זיהה את הקמת מדינת ישראל כהתחלתו של תהליך משיחי בסופו תכונן מחדש מלכות ה' בארץ ישראל ויונהג בה דין תורה ושלטון על-פי מסורת ישראל. כאשר נדרש לשאלת שיתוף הפעולה עם הכוחות הציוניים החילוניים כשותפים בהליך האלוהי נדרש הרב למשלים. לפי המשל החילוניים הנושאים בעול הקמת המדינה הם בבחינת חמורו של משיח. כלומר על גבם תבוא הגאולה. הם ייבנו את הבניין החומרי של הארץ ואז יגיע תורם של שומרי התורה לייסד את המדינה המשיחית. במקום אחר השתמש הראי"ה במשל השמרים והיין. לפי משל זה כשם שאי-אפשר הכנת יין בלי שמרים (שאחר שממלאים את תפקידם בהכנת היין הם מסוננים ומושלכים לצד) כך אי-אפשר בלי החילוניים (המכונים אצלו רשעים) בתהליך הקמת המדינה אולם מיד לכשיסתיים תפקידם לא יהיה בהם יותר צורך. הראי"ה אם-כן, פיתח תפיסה אינסטרומנטלית פר-אקסלנס כלפי החילוניים ושלטונם לאמור כל זמן שהם ממלאים תפקיד בקידום התהליך המשיחי יש בהם צורך אולם משיבוא הרגע המיוחל הם יושלכו לצד כשמרים ביין. לא קשה לגזור מכאן כי כך הוא גם היחס לשלטון החוק שהוא מערכת חילונית מובהקת ובוודאי שאינו מתאים למדינה המשיחית המקווה. כפי שהגדרנו קודם בבסיס התפיסה האילגלית יש ממד אינסטרומנטלי המאפשר גמישות ביחס לציות לחוק. כך הועמד הבסיס לעתיד לבוא.
בנו של הראי"ה, הרב צבי יהודה הכהן קוק - להלן הרצי"ה - המשיך בדרכי אביו אך היה חריף יותר ביחסו למדינה. לטעמו מדינת ישראל היא "כולה קודש ואין בה שום פגם? השאיפה היא שכל העם כולו יהיה "שייך לתורה ולמצוות..." שוב מתבטא הפער בין האידיאל לבין המציאות העכשווית לאמור כרגע הכל קדוש (שלא כדעת אביו שלא דיבר על קדושת המדינה) לעתיד לבוא יבוא התיקון. המדינה האמיתית נמדדת לפי משמעותה הדתית הפנימית ולא לפי חוקיה ואורחותיה הרגילים. קיים אם-כן, לדעת הרצי"ה, נתק בין האידיאה ששמה מדינת ישראל במשמעותה הדתית לבין זו המציאותית שאופייה חילוני. מכאן ממשיך הרב וטוען כי כיבוש הארץ וההתנחלות בה היא חלק מפוליטיקה אלוהית ובשל כך שום פוליטיקה "של מטה" לא תוכל לה. יותר מכך אמר הרב כי "ממשלה אינה חוקית אם איננה מייצגת את רצון העם, שהוא גאולה על-ידי התיישבות בשטחים, הכל-יכול יקלל את מי שיירצו לסגת מיהודה ושומרון... התורה היא המצווה עלינו ולא הממשלה. שהרי התורה היא נצחית, ואילו הממשלה הזאת היא ארעית ולא-מקובלת". כאן מתגלה המנגנון שאחר כך ישמש את ממשיכי דרכו של הרצי"ה המתבסס על ההנחה כי בכל הקשור לארץ ישראל הדבר נתון בידי הפוליטיקה של מעלה כלומר באל ובמפרשי דבריו ולא בפוליטיקה של מטה שהיא השלטון הישראלי.
המהלך הדיאלקטי הזה אפשר לרב ולתומכיו לטעון כי הם מקדשים את המדינה וחוקיה מחד ומאידך במקומות בהם הם אינם מצייתים לחוק הם עושים זאת בשל החוק האלוהי אותו זיהו כחוק העליון. זהו גם מקור ההבחנה המשטרית החשובה שאימצו מאוחר יותר מנהיגי גוש-אמונים בין אקט לגלי - כלומר על-פי החוק הארצי, לבין אקט לגיטימי - על-פי התפיסה המשיחית-גאולית.
הניצחון במלחמת ששת הימים נתן את האות לעשיית מעשה אשר יקדם את המהלך הגאולי. בדרשה שנשא הרצי"ה זמן קצר לפני פרוץ המלחמה קונן הרב על חלוקתה של ארץ ישראל. לתלמידיו היה ברור כי מדובר במצב בלתי-נסבל בעיניו. כיבושם של שטחי יהודה ושומרון וחבל עזה במלחמת ששת הימים נתפס כחלק ממערך ניסי אלוהי שכן לא רק שמדינת ישראל נחלצה מהשמדה פוטנציאלית, ולא רק שנחלה ניצחון גורף ומזהיר, עתה גם היו בידיה שטחים שבהם היו ערים בעלות משמעות היסטורית ודתית רבה - נחלת אבות. תלמידיו של הרצי"ה, ברובם יוצאי ישיבת "מרכז הרב", היו מוכנים עתה לביצוע המשימה החשובה ביותר עליה חונכו במשך שנים כה רבות והיא התנחלות בחבלי הארץ המשוחררים למען אחיזה בהם ומניעת כל אפשרות להשבתם לזרים במסגרת הסכמי שלום עתידיים. מצוידים באמונה בצדקת דרכם ואמונים על התפיסה אותה הנחיל להם הרצי"ה בדבר הלגיטימיות החלקית אם-בכלל של השלטון הארצי ועליונותו של השלטון האלוהי עליו, החלו האחרונים בהכנות לגאולת ארץ ישראל לנצח נצחים. המפלה הקשה שספגה ישראל במלחמת יום-כיפור (1973) הייתה הטריגר לתחילתה בפועל של מלאכת ההתיישבות. תחת השם "גוש-אמונים" יצאו עשרות צעירים להתנחל באדמות יהודה ושומרון בניגוד גמור לרצון הממשלה והעומד בראשה - יצחק רבין. כך נוצרה תחילתה של ההתיישבות היהודית בלב אוכלוסייה ערבית צפופה של אנשים חדורי אידיאולוגיה דתית-משיחית הנשמעים לצו אחד - הצו העליון ואינם מחויבים לשלטון החוק. את ההבחנה בין אקטים חוקיים ללגיטימיים יספקו הרבנים.


חלק ב: "גדר חף מפשע" ו"בירור הלכות הריגת גוי"
תפקידם של רבנים בפעולת המחתרת היהודית וברצח במערת המכפלה

א. המסד ההילכתי:
כאמור משצלחו פעולות ההתנחלות והחל להתבסס יישוב יהודי בקרב אוכלוסייה מקומית ערבית, לעיתים עוינת, החלה להתעורר הבעיה של היחס לאותה אוכלוסייה. הבעיה התעוררה הן משום שהחיכוך היום יומי יצר לעיתים בעיות ביטחוניות ואחרות אך בעיקר משום שלתפיסתם של מנהיגי ורבני המתיישבים היוו תושבי השטחים הערבים בעיה דתית-אמונית בעלת חשיבות עליונה. התפיסה הייתה כי התושבים הערבים מהווים למעשה איום על הבעלות היהודית על כל שטחי ארץ ישראל ובשל כך כמעכבי תהליך הגאולה השלמה. הבעיה הזו העסיקה רבות את הרבנים והם עסקו במציאת פתרונות לה. בגיליון מספר 11 של "נקודה", ביטאון המתנחלים ביש"ע, הופיע מאמר של הרב שלמה אבינר, רבה של בית-אל ומחשובי הרבנים ביו"ש, בו הוא מתייחס לבעיית היחס לאוכלוסייה הערבית בשטחים. הוא רואה שלוש אפשרויות פעולה. האחת - שיסתלקו בשקט. השנייה - שיחיו בתוכנו בשלום. האפשרות השלישית נוגעת למצב בו לא מתקיימות שתי החלופות הראשונות. אז מתקיימות בעיות קשות ביותר. לטעמו של אבינר מותר לבני ישמעאל (המוסלמים) לחיות בתוכנו רק אם הם מקבלים את מרות המדינה היהודית ולא "מרימים את ראשם" כדברי הרמב"ם. כלומר אבינר מייעד לערבים שתי אופציות: הסתלקו או חיו כנועים תחת שלטון ישראלי. הרב אבינר נחשב מתון יחסית משום שהוא קובע שעל-פי ההלכה ניתן להתייחס לערבי כמעט כשווה זכויות ליהודי בתנאי שלא ירימם את ראשו וזאת למרות שצלם האלוהים שבו הוא נחות מזה של עם-ישראל. ראוי להתעכב על ההגדרה האחרונה למרות שהיא נכתבת כהערת אגב. משמעותה היא כי האמרה "חביב אדם שנברא בצלם", המהווה יסוד חשוב ביחס לזר בדת היהודית בנוגע לשוויון הקיים בין כל בני האדם אינה חלה באופן שווה על יהודים ועל ערבים. זהו בסיס האבחנה האיכותית בין אדם יהודי לאדם ערבי ובשל כך גם לאבחנה, המרחיקה לכת יותר, בין דם יהודי לדם ערבי.
הרב דוב ליאור, רבה של קריית-ארבע, כתב פסק הלכה המעודד פגיעה בערבים אף אם הם חפים מפשע. "אם יש לאל ידינו, מותר לנו להגיב בפעולות תגמול, ולא קיימת מגבלה של חפים מפשע משום שזוהי תגובה של אקט מלחמתי ואין ספק שלעשות בגויים נקמה זו מצווה...". זהו פסק הלכה גורף המתיר פגיעה בכל ערבי באשר הוא משום שלעולם אינו בגדר חף מפשע. הרב ליאור הלך צעד אחד רחוק יותר מהרב אבינר וביטל אפילו את האפשרות לחיות תחת שלטון ישראלי באופן כנוע. הפסק הזה התיר את דמה של כל אוכלוסיית הערבים באשר היא.
רבני גוש-אמונים, בהדגישם את ההבדל בין יהודי לגוי עשו מאמץ הילכתי למצוא כל ראיה הלכתית המצדיקה אפליה ושלילת זכויות, נתנו את הלגיטימציה המוסרית לרדיפת אלה אשר "אינם מבינים את הזכות האלוהית-מוסרית של העם היהודי לארץ בלעדית משלו" כדברי הרב אלי סדן. זהו הבסיס ההילכתי לפעולות אילגליות ולהפעלת אלימות פוליטית כנגד האוכלוסייה הערבית בשטחים. המהלך משלב בתוכו שני מרכיבים. האחד: ארץ ישראל שייכת לעם היהודי ולו בלבד ולכן אין לאחרים זכויות בה. השני: הערבי (כגוי) הוא אדם מסוג נחות ודמו מותר כחלק ממצוות עשיית נקמה בגויים. באווירה שכזו לא יפלא כי ברבות הימים קמה מחתרת יהודית שעשתה לה למטרה פגיעה בערבים חפים מפשע (אם כי לא לפי תפיסתם) תוך שימוש באמצעים טרוריסטיים.

ב. המחתרת היהודית:
כפי שראינו להלן הבסיס המוסרי-דתי לפגיעה מכוונת באוכלוסייה הערבית האזרחית הונח על-ידי רבני הציבור בשטחים באופן שאינו משתמע לשתי פנים. הפגיעה הזו, במסגרת מה שהוגדר "המלחמה על ארץ ישראל", היא בגדר מצווה. וידוע הכלל כי "מצווה הבאה לידך אל תחמצנה". כלומר מרגע שהוצבה הפגיעה בערבים על מישור דתי ולא פוליטי היא הופקעה מתחום שמירת החוק ושיקול הדעת המוסרי אל המרחב של ציות לחוק עליון. בכך התקיימו התנאים הנדרשים להופעתה של אלימות פוליטית. ראשית, נוצרה חברה בה הנוגדנים כלפי התנהגות אלימה היו חלשים משום שהם עמדו למול נימוקים דתיים שמעמדם היה חשוב בהרבה. כלומר בקרב הציבור המתנחלי עוצמת ההתנגדות הייתה חלשה ביותר אם בכלל. שנית, רמת הדה-לגיטימציה הייתה גבוהה ביותר לא רק בשל היות הציבור הערבי בשטחים סיכון בטחוני אלא גם ובעיקר בשל היותו נחות מבחינה אנושית. שלישית, נתקבלה החלטה רציונלית (במידה והחלטה כזו עומדת במבחן הרציונליות) שחייבה פעולה אלימה כדרך להשגת המטרות הרצויות שהן כיבוש והכנעת האוכלוסייה הערבית. רביעית, כל האנשים שנמנו על המחתרת ידעו כבר השתתפות באירועים אלימים כאשר התנצחו עם כוחות הביטחון שביקשו לפנותם מהשטחים אליהם פלשו. חמישית, גירוי מוקדם לאלימות היה של החיכוך המתמיד עם האוכלוסייה הערבית ובשל פעולות אלימות שננקטו כנגד מתנחלים יהודים בשטח. שישית, המצאות של אנשים אלימים הייתה עובדה קיימת. אנשים כרב לוינגר מחברון ואחרים היו נוהגים באלימות באורח שיטתי.
ראינו אם-כן שכל התנאים הנדרשים להופעתה של אלימות פוליטית התקיימו ואלימות כזו אכן הופיע בצורה של טרוריזם. ב1984- נחשפה התארגנות טרוריסטית שכונתה "המחתרת היהודית". חברי המחתרת ביצעו מספר פעולות טרור בטרם נתפסו. חקירתם העלתה בבירור כי לפעולותיהם הייתה תמיכה רבנית, גם אם לא גורפת. האלימות שהפעילו אנשי המחתרת הייתה אלימות דתית-משיחית-מיסטית, שנועדה להפגין כלפי שמיים נכונות להקרבה עצמית ומסירות נפש. כלומר מדובר בטרור המהווה אקט לגיטימי מבחינה דתית גם אם לא לגלי. הרבנים שהיו בסוד העניין נתנו את הגושפנקה ההלכתית לפגיעה בערבים חפים מפשע.
מיד לאחר היוודע דבר הפיגוע במכללה האיסלמית בחברון אמר לוינגר כי "מי שביצע את הפעולה קידש שם שמים ברבים". מדובר אם כן לא רק בהבנת המעשה והמניעים שלו אלא גם בתמיכה גורפת ברצח. בויכוח שהתקיים כמה ימים אחרי חשיפת ההתארגנות המשיך הרב לוינגר להתנגד לכל גינוי שבא מפי מנהיגי היהודים בשטחים וטען בי היושבים במעצר פעלו למען עם ישראל. הרב שלמה אבינר ,שדווקא מיהר לגנות את מעשי הטרור של המחתרת, כתב בעלון בית-אל כי "? אכן שבח גדול לאומה שקמו מבניה וקינאו לכבודה... ודאי שמסירות נפש בלי חשבון על כבוד האומה ועשיית שפטים באלה ששונאים אותה ומצפים להחריבה - חסידות היא, אבל פעילות ביטחונית בניגוד להוראות הצבא אסורה על-פי התורה?". כלומר גם אבינר המתון שיצא בגינוי כנגד תופעת המחתרת רואה במעשיהם של אנשיה מסירות נפש אשר היא בגדר חסידות, אלא שבשל העובדה כי נעשו כנגד רצון הצבא הן אסורות.
עם לכידתם של אנשי המחתרת החל להתברר תפקידם של הרבנים בפרשה. ראוי לציין כי מעשי המחתרת זכו לגינוי בדרך כלל, גם על-ידי רוב הרבנים הנמנים על הציבור המתנחלי. אולם מייד התברר שלא היה זה גינוי מוחלט ובוודאי לא של כל הרבנים. תגובתו של הרב דרוקמן לשמע הדברים הייתה "כן יאבדו כל אויביך ה'".כלומר עוד בטרם נתבררו הפרטים לגבי פעולות המחתרת הן זכו לגיבוי והצדקה מפי רב חשוב בציבור הדתי לאומי. פה מדובר בהצדקה בדיעבד.
אולם היו גם תופעות אחרות. מעדותו של ראש המחתרת מנחם ליבני עלתה תמונה יוצאת דופן. לדבריו מספר רבנים בולטים היו שותפים לתהליך קבלת ההחלטות בנוגע לפעולות המחתרת. ביניהם רבנים בולטים כרב דוב ליאור) שאת הפסק החשוב שלו כבר הזכרתי) והרב אליעזר ולדמן, ראשי ישיבת קריית-ארבע. גם שאול ניר, מחברי המחתרת העיד כי להחלטותיו היה גיבוי ממספר רבנים מקומיים. לפי עדותו של ליבני הרב ולדמן אף פנה אליו וביקש להיות מעורב אישית בפיגוע. אולם מעל לכולם בלטה מעורבותו של הרב משה לוינגר. למעשה היה ברור כי ללא הגיבוי הרבני של "הרב מוישה", כפי שכונה, לא היו אנשי המחתרת יוצאים לפעולה. ויותר מכך, אם הייתה התנגדות נחרצת של רבנים אלה להקמתה של מחתרת כזו היא לא הייתה קמה כלל. הרב ישראל אריאל הצדיק את פעולות המחתרת וגינה את המגנים. אחרי שדיבר בשבח מעשיהם של אנשי המחתרת שפעלו לשם שמיים הוא אומר: "... שמעתי אנוכי מכמה וכמה דיינים בישראל, הסבורים שמעצרם של העצורים אינו תואם את ההלכה היהודית? הרשני לצטט דיין גדול התורה שאמר לי בלשון זו: "לו היו מתייצבים העצורים בבית-דין שאני בו אב בית-דין - היו יוצאים זכאים בתופסת ציון לשבח"."
ראינו אם-כן, כי המחתרת היהודית צמחה על קרקע פורייה של לגיטימציה ואף תמיכה בפגיעה בערבים חפים מפשע מתוך נימוקים דתיים אותם סיפקו הרבנים דלעיל. לא רק זאת אלא שנראה בעליל, הן מהעובדה שרבנים היו בסוד העניין וחיוו את דעתם ההלכתית והן מהעובדה שהצדיקו את המעשים בדיעבד, כי ללא תמיכת הרבנים ויותר מכך לנוכח התנגדותם הנחרצת לא הייתה קמה מחתרת יהודית כלל.

הרצח במערת המכפלה:
בערב פורים, מרץ 1994, פסע הדוקטור ברוך גולדשטיין לבוש מדי צבא אל אולם התפילה המוסלמי במערת המכפלה. בהיכנסו לאולם הוא דרך את נישקו והחל לירות ירי אוטומטי אל תוך ציבור המתפללים וכל זאת במטרה אחת - להרוג כמה שיותר ערבים. הטבח הזה היה שיאו של גל אלימות דו-צדדי בין יהודים לערבים בעיר חברון. אולם זהותו של הרוצח הפתיעה את כולם. הד"ר גולדשטיין היה דמות ידועה בחברון במסירותו לתפקיד כרופא ובגישתו ההומנית שהתבטאה בטיפול בכל חולה ופצוע בהתעלם מלאומיותו וגזעו.
לטעמו של שפרינצק, שחקר את האירוע, גולדשטיין היה במצב-רוח של התרסה משיחית. כלומר מאז רצח הרב מאיר כהנא, ראש תנועת כך עליה נמנה גולדשטיין, ועד הרצח עבר גולדשטיין תהליך של התכנסות פנימה, הסתגרות ומרירות. המצב הקשה בחברון ובארץ בכלל חייב פעולה דרסטית. הוא תפס את עצמו כאיש טהור שנבחר למשימה הקדושה של מסירות נפש וקידוש ה' שאולי רק כשכמותה תוכל להשיב את התהליך המשיחי אל מסלולו.
הרב הנערץ על ברוך גולדשטיין, הרב מאיר כהנא, פעל בישראל בשנות השמונים עד להרצחו ב1990- תוך שהוא מטיף לפגיעה מכוונת בערבים באשר הם ולסילוקם מעל אדמת הקודש של ארץ ישראל. העובדה שנבחר לכנסת וכיהן בה כחבר-כנסת משך מספר שנים מעידה על האחיזה שהייתה לדעות כאלה בציבור הישראלי. מרבית תומכיו היו תושבי יש"ע בעיקר מהישובים תפוח ואיתמר.
הרצחו של הרב כהנא היווה משבר חמור עבור תנועת כך. בלי מנהיגותו הכריזמטית של הרב כהנא, ובשל העובדה כי הוצאו מחוץ לחוק, נאלצו חברי התנועה להפחית באופן דרסטי את הפעולה הגלויה. אולם הרעיונות הגזעניים של הרב כהנא קנו להם שביתה בלבבות חסידיו. השילוב של לאומנות קיצונית הקוראת לטיהור אתני של מדינת ישראל מתושביה הערבים עם תפיסה אילגלית ועידוד השימוש באלימות פוליטית יצרו תמהיל נפיץ שעתיד היה לתת את אותותיו. מעשהו של הד"ר גולדשטיין זכה לגינוי גורף, כמטע מקיר לקיר, של כל שכבות האוכלוסייה הישראלית והעולמית. אולם שוב כבעבר נמצא מי שתמך במעשה ואף שיבח אותו. בין אלה היו שוב רבנים בולטים בקרב הציבור המתנחלי.
כאמור האווירה בה חי הד"ר גולדשטיין הייתה אווירה של התרת דם ערבי באשר הוא כזה כחלק ממהלך דתי-משיחי של שחרור הארץ מגורמים זרים היושבים בה. ההיתר להרוג ערבים גם אם חפים מפשע הוא בלתי-מסויג (משום שאין עליהם גדר חף מפשע) ואף בגדר מצווה (לפי פירוש קיצוני לפסוק "לא תחונם"). ביטוי מובהק להלך הרוח הזה הוא הקונטרס (מעין ספר קטן) שפרסם באפריל 1994, זמן קצר ביותר לאחר הטבח במערת המכפלה, הרב עידו אלבה מקריית-ארבע. החיבור נקרא "בירור הלכות הריגת גוי".*) החיבור הזה מכיל התייחסות הלכתית המתירה ואף מעודדת רצח גויים. לכאורה (וכך גם נטען) מדובר בבירור הלכתי עקרוני של סוגייה כזו שהוא דבר מקובל בעולם התורני, אולם למעשה, וכך גם נפסק בדין הן בביהמ"ש המחוזי והן בביהמ"ש העליון, מדובר בהטפה מעשית לגזענות ולהפעלת אלימות כלפי ערבים. המאמץ ההלכתי של הרב אלבה מכוון לשלילת כל האיסורים הנוגעים ל-"לא תרצח" כאשר הדבר נוגע לגוי. וכך הוא כותב: "האיסורים של 'לא תרצח' ו-'שופך דם האדם' אינם שייכים ביהודי שהורג סתם גוי, ואין בזה איסור מדאורייתא (תורה) כלל". זאת ההנחיה הכללית להתייחסות להרג גוי. אולם יש הנחייה אופרנטית לעת מלחמה: "בשעת מלחמה? מצווה להרוג כל גוי מהעם הנלחם בנו, אפילו נשים וילדים". פגיעה בערבים כאשר יש חשש הקל שבקלים לפגיעה ממונית בלבד היא בגדר מצווה ו-"כל שבא לידו אחד מהם ולא הרגו עבר בלא תעשה". זו אם-כן האווירה התורנית בה חי גולדשטיין ולא קשה להבין מהיכן שאב את העידוד הרוחני ואת הלגיטימציה הדתית למעשהו.
כאמור רבנים רבים גינו את מעשהו של גולדשטיין אולם היו כאלה שעשו את ההפך הגמור. הרב דוב ליאור אמר מייד אחרי הטבח כי גולדשטיין היה צדיק וקדוש (ומאוחר יותר תיקן ואמר קדוש כקדושי השואה). הרב ישראל אריאל ספד לו תוך שהוא מגדיר אותו כ-'הרוג מלכות'. אם אלה היו ביטויים עדינים של הצדקה בא הרב גינזבורג, רבה של ישיבת "עוד יוסף חי" בשכם, ופרסם מאמר בשם "ברוך הגבר" בו הוא נותן הצדקה הלכתית מוחלטת ללא סייג לרצח ובלי להתחבא מאחורי נימוקים של חיבה אישית לרוצח או צער עליו. הוא כותב כי מעשהו של גולדשטיין עורר התרגשות עצומה "... אבל יש חשיבות רבה שלא להסתפק בזה אלא להסביר את המעשה... ולהכילו בכלים של תורה". כלומר מעשהו של גולדשטיין עומד בקונטקסט הילכתי ולא כמעשה אישי. מאוחר יותר הפך המאמר לספר המוקדש לזכרו של "הקדוש ברוך גולדשטיין".
ב 1996-, במסיבת בר המצווה של בנו של גולדשטיין, ברך הרב דוב ליאור את הילד ואמר לו: "לך בעקבות אביך, שהיה קדוש וגיבור". מדובר כאן בתמיכה רבנית בלתי-מסויגת במעשה רצח של חפים מפשע תוך שימוש והסתמכות על מקורות הלכתיים. למרות שכאמור רוב רובם של רבני יש"ע הסתייגו ממעשהו של גולדשטיין, הם נמנעו מלגנות או להחרים את אלה שתמכו בגלוי ברצח במערת המכפלה. היחיד שקרא לנהוג כך היה הרב יואל בן-נון שקרא לפעול לסילוקו של הרב גינזבורג מראשות ישיבת "עוד יוסף חי".
מעשה הטבח אותו ביצע הד"ר גולדשטיין בוצע בקונטקסט חברתי שקידש את מסירות הנפש הדתית תוך שהוא מתעלם ולעיתים אף שולל את עליונותו של שלטון החוק. מעשה שכזה לא היה יוצא לפועל אלמלא התמלאו התנאים להפעלת אלימות פוליטית ובעיקר שניים.
האחד - רמה גבוהה של דה-לגיטימציה כלפי הצד השני בקונפליקט. כאמור ישנו היתר, ולעיתים אף חיוב, לפגוע בערבי באשר הוא. השני- רמת התנגדות נמוכה להפעלת אלימות. נכון שבכלל הציבור המתנחלי לא זכה מעשה הטבח לתמיכה גורפת אך הרבנים שתמכו במעשה היו מהבולטים בציבור זה ולמעט מקרים בודדים לא יצא איש כנגדם. במצב עניינים שכזה אין זה מפליא כלל כי מעשים אלימים כנגד האוכלוסייה האזרחית הערבית בשטחי יהודה ושומרון לא היו נדירים כל-כך ויותר מכך כיצד הפכו אנשים כנאשמי המחתרת היהודית וכדוקטור גולדשטיין לדמויות מופת של הקרבה עצמית ומסירות נפש למען החלום של ארץ ישראל נקייה מזרים. את הלגיטימציה למעשים הללו נתנו רבנים בולטים בקרב הציבור המתנחלי. כאמור בלי הלגיטימציה הזו ספק אם מעשים אלו היו יוצאים לפועל.
לסיכום חלק זה נוכל לקבוע במידה רבה של דיוק כי בכל הנוגע להפעלת אלימות פוליטית כלפי האוכלוסייה הערבית בשטחי יש"ע מילאו הרבנים שבהם עסקנו תפקיד חשוב שהתאפיין בשלושה ממדים:
האחד - הצדקה בדיעבד של פעולות אלימות שבוצעו תוך שימוש בנימוקים תורניים. זה תרם להורדת הנוגדנים בחברה המתנחלית כנגד אלימות.
השני - הדרכה עקרונית לאופני פעולה בדרך של פרסומים תורניים, כגון בירורי הלכה, או מאמרים המיועדים לציבור הספציפי הזה. זה תרם להגברת הדה-לגיטימציה של האוכלוסייה הערבית.
השלישי - מתן יעוץ וסיוע רוחני מקדים לפעולות אלימות שעומדות להתבצע תוך אישורן ואף עידוד לבצען. זהו הממד של קבלת החלטה רציונלית להפעלת אלימות פוליטית.
שלושת הממדים הללו היוו את המסד הרוחני להגברת הסיכויים להפעלתה של אלימות פוליטית ואולי אף היוו גורם ישיר להפעלתה.


חלק ג: החרפתו של המאבק הטריטוריאלי על ארץ ישראל
מהתנגדות אלימה לרצח פוליטי- מהמאבק על פינוי ימית ועד לרצח רבין

הקדמה:
בחלק הקודם ראינו כיצד שימשה מערכית אידיאולוגית-דתית את תפיסת העולם של ארץ ישראל לעם ישראל ולו בלבד. היחס האלים לערבים, גם אם נתקל בהתנגדות בעוצמה משתנה מפעם לפעם, התקבל בהבנה מסוימת או לפחות בהשלמה בקרב הציבור המתנחלי ויותר מכך גם בקרב הציבור הדתי-לאומי בכלל. כיוון שהאוכלוסייה הערבית נתפסה כעוינת גם בזמן שלא היו בו מלחמות ורמת הדה-לגיטימציה שלה הייתה גבוהה ביותר, פגיעה בה נחשבה כאקט לא חוקי אמנם אך לגיטימי. אולם בכל הקשור להפעלת אלימות כלפי יהודים, בין אם מדובר בהתנגדות לפינוי תוך התעמתות עם כוחות הביטחון הישראלים ובין אם מדובר בפגיעה מכוונת ביהודי על רקע אידיאולוגי מדובר בנושא רגיש ובעייתי הרבה יותר. על מנת להצדיק פגיעה שכזו נדרשו נסיבות קיצוניות או לחלופין תפיסות דתיות קיצונית ביותר שיאפשרו לרבנים להצדיק ואף לעודד מעשה כזה.

הקרב על ימית:
כפי שכבר הזכרתי קודם, הרב צבי יהודה קוק הפריד בין מה שהוא כינה 'הפוליטיקה של מטה' לבין ה- 'פוליטיקה של ריבונו של עולם'. חלק מהפוליטיקה הזו היא כיבוש והתנחלות בארץ ישראל. מסירת חלקים מארץ ישראל היא חטא ופשע, אין לה שום היתר, וחובה על כל איש דת, שר בממשלה ואיש צבא להתנגד ולמנוע זאת. בשל הזיהוי בין ארץ ישראל לממד האלוהי קבע הרב אבינר, תלמידו של הרצי"ה, כי "לא רק שאין נסיגות מקילומטרים של ארץ ישראל חלילה, אלא להיפך, נוסיף כיבושים ושחרורים...". יותר מכך קבע הרב במקום אחר כי "ברור שכל החלטה של גוף מדיני למסור חלקים של א"י לגויים היא בלתי-חוקית ומנוגדת לחוקות התורה והארץ... התורה היא חוקת המדינה היהודית... על-כן כל המתנים לעבור על מצוות התורה של יישוב הארץ תנאם בטל ובלתי-חוקי."
כאן מודגשת בפירוש עליונותה של חוקת התורה על זו של המדינה. כלומר מרגע שהמדינה מחליטה החלטה הסותרת את מערכת הערכים הדתית היא חדלה מלהיות לגיטימית ומותר לפעול בניגוד להחלטותיה. זהו מקרה קלאסי בו אי-לגליזם פרגמטי מקבל חיזוק ועיגון מאי הלגליזם הדתי.
המבחן להתנגשות כזו לא אחר לבוא. עם תחילת החלתם של הסכמי השלום עם מצריים נערכה ממשלת ישראל וזרועות השלטון שלה לפינויים של היישובים בסיני. לכשהגיעה שעתה של ימית, שהייתה הישוב החשוב ביותר בסיני, התגלה הקונפליקט בין תפיסות העולם השונות במלוא עוצמתו. בספרה "הפינוי" מתארת עליזה וייסמן כיצד ערב הפינוי קרא הרב ישראל אריאל לחיילי צה"ל שבאו לבצע את הפינוי שיעשו חשבון נפש וישימו לנגד עיניהם את הביטוי "אין קיום לעם ישראל ללא ארץ ישראל". הוא לא ביקש אלא שכל חייל יפעל על-פי מצפונו. הרב אריאל קורא כאן לסירוב או הימנעות מביצוע פקודה בשל סיבה מצפונית. זו ודאי אינה פקודה בלתי-חוקית בעליל כפי שהצבא קבע אותה אלא פקודה בלתי-חוקית מבחינה דתית כפי שתפס אותה הרב אריאל. הרב אריאל עמד בראש האסכולה שגרסה כי אין להסכים להתפנות בשום אופן. היו רבנים אחרים מתונים ממנו כרב צוקרמן שביקשו לפעול בצורה מתונה יותר אך למען הסר ספק איש מהם לא חשב שמדובר בפינוי שהוא לגיטימי. הדעות היו חלוקות לגבי הדרך להתנגד לו. הרב צוקרמן קבע כי "עם ישראל ? מתקומם כנגד מה שהחליטה הממשלה הנוכחית בתמיכתו האילמת של הדור הנוכחי? עמנו עם גדול? והוא יבין את הפשע הלאומי שנעשה בהסכמי קמפ-דיוויד. אך זאת רק בדרכי נועם". כלומר הייתה חלופה רעיונית לפעולה האלימה משיקולים פנים-ישראליים - אך היא לא צלחה. הפינוי היה אלים ביותר והוא כלל גם אפיזודות של איום בהתאבדות המונית. אך חמור מכך נשבר בימית הטאבו של ההתנגדות החריפה לאלימות כנגד יהודים, במקרה דנן חיילי צה"ל, והופעלה בה לראשונה אלימות כנגד מי שנתפסו כמבצעים אקט בלתי-חוקי ובלתי-לגיטימי. את המסד לשבירה הזו הניח הרב אריאל תוך שהוא מסתמך על דברי רבותיו לפניו.
לימים יאמר הרב אריאל כי שגה כאשר טען כי לא ייתכן מבחינה דתית כי יתבצע פינוי, וזאת משום שאלוהים לא ייתן שכך יהיה, ובכך גרם לתלמידיו להתנגד בכל מאודם לפינוי כחלק ממערכה דתית. בסופו של דבר פונתה ימית על תושביה כולם אולם הדי ההתרחשויות בה עתידים ללוות את החברה הישראלית גם בהמשך. אולם הדבר החשוב ביותר לענייננו הוא הלגיטימציה שניתנה להפעלת אלימות כנגד יהודים מה שנחשב כמעט בלתי-מתקבל על הדעת עד אז. המסר שעלה מאירועי ימית היה כי בנסיבות מסוימות, הנתפסות כקריטיות בעיני מנהיגים דתיים מסוימים, מותר לפעול באלימות כנגד יהודי הפועל ליישום החלטה הנתפסת כבלתי-לגיטימית לפי פרשנות דתית מסוימת.

מהסכמי אוסלו ועד רצח רבין:
כאמור, המסד הדתי-רעיוני להתנגדות אלימה לממשלה יהודית המוותרת על שטחים שהוחזקו על ידיה הונח זה מכבר במשנתו של הרצי"ה וממשיכי דרכו. פרשת פינוי ימית הוסיפה את הממד הפרגמטי של הפעלת אלימות כזו בפועל. עתה משהיו מי שהתנסו באלימות וכזו, וחשוב מכך מי שהצדיקו פעולה כזו ואף העניקו לה לגיטימציה דתית, הוסר המחסום בפני התנהגות כזו בעתיד. נדרשה רק סיטואציה הנתפסת כקיצונית על-ידי אותם חוגים בכדי לשוב אל אותם אופני הפעולה.
ב1991- קמה מועצת רבני יש"ע שהורכבה ממספר רבנים מההתנחלויות ומטרתה הייתה לספק תשובות הלכתיות בנושאים שעל סדר היום. ב1992- פרסמו רבני יש"ע כרוז בו דרשו מן הממשלה להגן על התושבים בשטחים באופן נמרץ יותר. חשיבותו של הכרוז האי בכך שיש בו קריאה פומבית של מחאה כנגד הממשלה באשר היא אינה ממלאה את תפקידה כראוי. בכרוז כתוב כי: "... אנו לא נחדל להפגין, למחות ולהפעיל לחץ בכל הרמות... כדי שהחוק יהיה מה שהוא צריך להיות, כלומר יגן על אזרחים תמימים."...
בתגובה לכרוז הזה כתב שלמה פילבר, תושב פסגות, מאמר בו תקף את מעורבות הרבנים בשאלות פוליטיות. לדעתו קריאות הרבנים כוללת מעבר לעידוד הרוחני גם הנחיות מעשיות לציבור ומהוות למעשה "דעת-תורה". הוא מתריע מפני הפיכת הרבנים למובילי קו פוליטי וזאת למרות שאיש לא בחר בהם לשם כך. לטעמו של פילבר על הרבנים להסתפק בייעוץ ולא להחליף את פרנסי הציבור או הפוליטיקאים. כאמור נדרשה סיטואציה קשה וכזו התהוותה עם תחילת היישום של הסכמי אוסלו ב1993-. מנסחי הסכמי אוסלו הניחו כהנחת יסוד יישומו של תהליך שלום המבוסס על העיקרון שטחים תמורת שלום. כלומר שוב ניצבה מדינת ישראל בפני סיטואציה בה פינוי חלקים מארץ ישראל עומד שוב על הפרק. מובן שלרבני הציבור המתנחלי הייתה התנגדות חריפה אפילו לעצם המחשבה על פינוי ישובים.
במסגרת המאבק כנגד ממשלת רבין והסכמי אוסלו פרסמו רבני הציבור הדתי לאומי פסק חריף ויוצא דופן הנוגע לפינוי ישובים בארץ ישראל. בנוגע לשאלה האם מותר להשתתף בפינוי ישובים פסקו הרבנים כי: "?ברור ופשוט שאסור לכל יהודי לקחת חלק בכל מעשה של סיוע לפינוי ישוב, מחנה או מתקן, כפי שנפסק ברמב"ם (הלכות מלכים ג, ט), שגם אם המלך ציווה לעבור על דברי תורה אין שומעין לו".
לפסק הזה יש שתי משמעויות. האחת היא קריאה מפורשת לסרב פקודה או להימנע מליטול חלק בכל פעולה של פינוי שזהו מסר פרגמטי. השנייה היא התייחסות לשלטון כמלך (משמע שלטון לגיטימי) הפועל באופן בלתי-לגיטימי ובשל אין להישמע לו. זהו המסר הערכי שהוא בבסיסו מעודד התנהגות אי-לגלית.
הפסק הזה עורר ויכוח סוער בציבור הדתי לאומי שמום שהוא נתפס כמרחיק לכת ביותר. הרב יעקב מדן, מאלון שבות, יצא כנגד הפסק הזה כשהוא טוען כי הפסק יוצר בעיה בשני ממדים. האחד - עוצמת הטענה של הרבנים מול עוצמת הפקודה של צה"ל. כלומר ההתנגשות בין שלטון חוק לשלטון הדת. השני - עוצמת אישיותם של הרבנים החתומים על הפסק העלולה להביא לציות גורף להוראתם גם אם המסקנה האישית היא סותרת. הוא רומז בזהירות כי יש בידיו דוגמאות לפסקי הלכה שכוונתם הייתה לחדש דבר מה והם נעזרו בנימוק הלכתי כדי לתת לכך גושפנקה.
החשוב לענייננו בדבריו של הרב מדן הוא כי ייתכן מצב בו אנשים יצייתו לפסק הרבנים למרות שהם עצמם אינם מסכימים אתו. יותר מכך הוא רומז שהפסק אינו תוצר הלכתי מובהק אלא החלטה פוליטית בכסות דתית.
לעומתו מזהה יהודה עציון בפסק הרבנים את תחילתו של עידן חדש בו מתייצבים הרבנים מול המשטר. "כאשר מציבים מורי ההלכה מערכת ערכים נוגדת ומתחרה לזו של 'המלך'... הריהם נכנסים אל תחומו של המרד במלכות... הוא עתיד להתפתח לעמדה כוללת השוללת לחלוטין את הלגיטימיות של המשטר הנוכחי בהיות המשטר מורד באלוקי ישראל ותורתו".
עציון אם-כן, מזהה את הפסק הזה עם תחילתו של תהליך המרד בשלטון ה-'מלך' והמרתו בשלטון הדת וההלכה. מדובר כאן למעשה במרידה במלכות. דין ה-'מלך' כבר אינו הדין.
הפסק הזה היה שיאו של הויכוח הציבורי בסוגיית פינוי הישובים. אולם בחדרי חדרים, ולעיתים רחוקות אף בגלוי, התנהל ויכוח אחר, חשוב לא פחות, שעתיד להשפיע באופן דרסטי על התפתחות הדברים בהמשך הדרך. הויכוח היה האם חל על מי שמוסר שטחי ארץ ישראל לזרים "דין רודף" ו- "דין מוסר". מטרת הבירור הייתה אחת: האם ראש הממשלה יצחק רבין הוא אכן בגדר רודף או מוסר ומה המשמעות המעשית של חלות דינים אלה עליו.
הבירור ההלכתי היה בידי הרבנים. אחרי הטבח במערת המכפלה זיהה הרב בן-נון את הסכנה שבהתרת דמם של ערבים בשל שימוש בנימוקים דתיים. לטעמו השימוש בנימוקים כאלה קל וברור יותר כאשר עוסקים ביהודים מאשר בגויים. יותר מכך, הדיון אינו נותר ב-'אוויר' "יש גם מי שקולט וקם לעשות. מי שמדבר על "כתר פנחס" (שבקנאותו פגע בבני עמו שעבדו עבודה זרה, ח.א.) איננו מתכוון בזה לרצח ערבים אלא לרצח יהודים? בוגדים למיניהם". הסכנה כי יהודי ירים יד על מי שנתפס בעיניו או בעיני רבניו כבוגד הפכה מוחשית יותר ויותר.
בינואר 1995, הונח מכתב בתאי דואר של 40 של רבנים אורתודוכסיים חשובים בארץ ובעולם. את המכתב יזמו וכתבו שלושה רבנים ובראשם אליעזר מלמד, ראש ישיבת הר-ברכה, לצדו חתמו הרב דוב ליאור ודניאל שילה, רבה של קדומים. במכתב כתבו: "... מה דינה של הממשלה הרעה הזאת ושל העומד בראשה... האם על-פי ההלכה יש להעמידם לדין... האם חובה על מנהיגי הציבור (הרבנים) להזהיר... את ראש הממשלה ושריו שאם... הם ימשיכו ביישומו (של ההסכם, ח.א.)... יהיו חייבים... להחיל עליהם את דין ההלכה היהודית כדין מוסר..."
כלומר מעשי הממשלה ייבחנו בפני ערכאה דתית ושם ייתנו את הדין. על המכתב ענו אחד-עשר רבנים. שניים קבעו כי על רבין חל דין מוסר. שבעה נתנו תשובה דו-משמעית ושניים נוספים נזפו קשות בשולחי המכתב על שהם מערבים הלכה ופוליטיקה. אחד מהם אף קבע כי הרבנים השולחים "משחקים באש". בחקירתו במשטרה בעקבות המכתב הסביר הרב מלמד כי כוונתו הייתה לבדוק אם חובה להעמיד את רבין לדין וכי לא הוזכר בו גזר דין מוות. את דעת החוקרים ההסבר הזה הניח אלא שדין מוסר אינו מתברר בבית-דין אלא חובה על כל יהודי היודע כי מישהו המבקש להסגיר יהודי להרוג את אותו מוסר. הדיון ההלכתי על דין מוסר ורודף אינו דיון הלכתי יבש אם-כן. יש לו השלכות אופרטיביות מרחיקות לכת. החובה להרוג מי שהוא בגדר רודף או מוסר אינה משתמעת לשני פנים. מרגע שנפסק כי רבין הוא מוסר או רודף הריהו בן-מוות.
הרב שמואל דביר, מישיבת הר-עציון, קבע כי על רבין חל דין רודף וכך אמר לתלמידיו. אולם בכך לא הסתפק ואף אמר כי אם רבין יבוא לביקור בגוש עציון יעלה על הגג ויירה בו בעצמו. הוא גם אמר לתלמידיו כי נועץ עם רבנים ידועי-שם שאישרו בפניו כי דין רודף חל על רבין. אחד הרבנים שבשמם נקט היה הרב נחום רבינוביץ'. הרב רבינוביץ' קבע במאמר בג'רוזלם פוסט ב1993- בו הזהיר את ממשלת רבין כי היא תחשב בגדר מוסרת אם תנסה לכפות על העם שיתוף פעולה עם הפלסטינאים. לדבריו "... אפילו ממשלה לגיטימית עלולה להתפתות להשתמש בצבא כנגד עמנו... זה מביא בהכרח לקיצה של הלגיטימיות שלה, ומכאן ואילך היא נעשית נוגש כגוי."...
ב1995-, בשידור ב'קול ישראל' הגדיר רבינוביץ' את רבין כמוסר שעל פי הרמב"ם דינו מיתה אך מיהר לסייג ולומר "...שאין פירושו של דבר שיש לבצע את הגזר דין מוות".
ברביעי בנובמבר 1995 ירה יגאל עמיר בראש הממשלה יצחק רבין בתום עצרת לשלום בכיכר מלכי-ישראל. בחקירתו התברר כי הדיונים ההלכתיים הללו בהם רבנים קבעו כי חל על רבין "דין רודף" או "דין מוסר" נפלו על אוזניים שומעות. לאנשי השב"כ אמר כי ללא פסק ההלכה או פסק דין רודף שחלו על רבין מפי מספר רבנים הוא היה מתקשה לרצוח. אם לא היה לי גב, אמר עמיר, לא הייתי פועל. בחקירתו במשטרה אמר עמיר: "כל מה שעשיתי לא הייתי עושה אלא בגלל חובתי הדתית להגנת ארץ ישראל מ"המוסר" יצחק רבין, כפי שנאמר על-ידי הרבה רבנים"...
החוקר: "מהיכן קיבלת את הגושפנקה הדתית"?
עמיר: "מידע עצמי ומאנשי דת".
חוקר: "האם תוכל להגיד לי מי הם אנשי הדת"?
עמיר: "לא"?
חוקר: "אתה תוכל לומר לי שהם היו חד-משמעיים בהחלטתם"?
עמיר: "כן".
גם שותפו של עמיר דרור עדני העיד כי : "פרס ורבין שניהם מוגדרים כרודפים, שדינם מיתה... יגאל אמר שהרבנים מפחדים לומר את הדברים בגלוי לגבי דין רודף, שחל על רבין שצריך להרוג אותו. ...מבחינת "שולחן ערוך" והרבנים רבין מוגדר כ"מוסר" ו"המוסר" דינו מוות בפשטות".
מתברר אם כן ששוב אין דברי הרבנים בגדר בירורי הלכה יבשים בלבד אלא יש להם משמעות אופרטיבית מרחיקת לכת משום שהם מהווים אל רק גושפנקה הלכתית לביצוע מעשה אלא גם קריאה לצאת ולבצעו. הרוצח יגאל עמיר מעיד כי ללא פסיקת הרבנים לא היה פועל. הידיעה כי יהודי מבית דתי רצח יהודי אחר וחמור מכך ראש ממשלה מכהן, הכתה בהלם את הציבור בכלל ואת הציבור הדתי-לאומי בפרט. האצבעות המאשימות הופנו כנגד החינוך הדתי-לאומי שהואשם בעידוד לקיצוניות פוליטית ודתית וכבית גידול לאלימות ורצח. הידיעה כי רבנים פסקו דין רודף ומוסר כנגד רבין רק ובכך התירו את דמו החמירה את הבעיה. בכנס חירום שהתקיים ארבעה ימים לאחר הרצח יצא הרב בן-נון חוצץ כנגד אותם רבנים. הוא קרא לכך "שכל מי שאמר רודף, ופסק רודף - ואני יודע שיש... סמכויות תורניות ? אם הם לא יקומו ויתפטרו מכל תפקידיהם הרבניים... אני הולך להלחם אתם...". הוא קבע כי אין לרבנים את הידע לפסוק בשאלות כאלה.
הרב עמיטל קרא באותו כנס לרבנים להפסיק לפסוק הלכה בעניינים פוליטיים. עמדה מפתיעה הציג הרב מנחם פליקס אשר גינה את הרצח אולם סייג ואמר כי ממשלת רבין אמנם שלטה בפועל אך לטעמו לא הייתה בגדר מלכות ישראל, ודאי ללא לגיטימית.
דבריו של בן-נון בכנס וכוונתו למסור את שמות הרבנים שפסקו דין רודף ומוסר על רבין עוררו סערה עצומה בקרב המחנה הדתי ולרב בן-נון החלו להגיע איומים על חייו. הוא פנה לרבנים הראשיים בהצעה להקים ועדה שתחקור את העניין אולם לחצים כבדים שהופעלו על הרבנים הראשיים טרפדו את הרעיון. בן-נון מסר לרבנים הראשיים את שמותיהם של הרב שמואל דביר, הרב נחום רבינוביץ', הרב דוב ליאור והרב מרדכי אליהו הרב הראשי לשעבר. מעמדו הרם של הרב אליהו אילץ את בן-נון להסכים ולחתום על הצהרה בכתב שאין לו חשדות כנגד הרב. אלא שלשב"כ היו ידיעות לפיהם התקיימה בבית הרב אליהו שיחה בה נידונה סוגיית דין רודף באותו סוף השבוע בו אירע הרצח. המשטרה חקרה את הרבנים שטת שמותיהם מסר הרב בן-נון ולא מצאה דבר כנגדם.
הרב בן-נון הגיב בסיפוק. "מעולם לא חשבתי שיש למערכת המשפט בישראל כלים מתאימים לחקור ולשפוט רבנים ופסקי הלכה. מגמתי מלכתחילה לא הייתה חקירה פלילית אלא בירור ציבורי ותורני נוקב, כדי למנוע את הרצח הבא... ההכחשות של הרבנים... סוגרות את התיק הפלילי, אבל אינן מספקות מבחינה ציבורית תורנית. עצם הדיון הזה מעיד על הקלות הבלתי-נסבלת, שבה נוטים בני תורה רבים להתייחס לשפיכות דמים". בסופו של דבר ביצעו הרבנים חנן פורת וחיים דרוקמן בדיקה פנימית שלא העלתה דבר. הרבנים שפסקו דין רודף על רבין, ובכך כנראה חרצו את דינו למוות, לא ניזוקו.
ראינו שוב כיצד שלושת הפונקציות אותם ממלאים הרבנים תורמות את תרומתן המכרעת להופעתה של אלימות פוליטית, במקרה דנן רצח. הראשון - ההצדקה בדיעבד של פעולות בעלות אופי קנאי כפנחס כאשר על הפרק ישנה סכנה לשלמות ארץ ישראל תוך התר לפגוע במי שמתכוון לכך. בכך מורידים הרבנים את רמת ההתנגדות לאלימות ומכינים את הקרקע להופעתה. במקרה דנן בשל הסיכון באישום פלילי לא יצאה אישיות רבנית בגלוי להצדיק את הרצח אולם אף אחד מהרבנים החשודים בהוצאת דין רודף על רבין לא חזר בו מדבריו. השני - הבירור ההלכתי של דין רודף ומוסר גרמו לדה לגיטימציה של הצד שכנגד בכך שסימנו אותו כמשתף פעולה עם האויב וכרודף את אחיו היהודים. השלטון נתפס כבלתי-לגיטימי (גם כיוון שנשען על רוב ערבי) ובשל כך החלטותיו אינן מחייבות על-פי התורה. לאור זאת הסבירות לרצח פוליטי של מי שנתפס כבלתי לגיטימי וכמי שיש לפעול נגדו בכל דרך מחד ומאידך כבוגד המוסר את בני עמו בידי גויים היא גבוהה ביותר. מה שנדרש הוא רק אדם בעל נטייה דתית-משיחית חזקה הנשען על פסקי רבנים מסוימים ומסוגל מבחינה נפשית לבצע רצח של אדם אחר, ויותר מכך של יהודי אחר.

סיכום ומסקנות

הקונפליקט הטמון במהלך הדיאלקטי, של קידוש המדינה ושלטונה מחד ובהעדפת ההיבט הדתי מאידך, בא כאן לידי ביטוי מובהק. ברגע שהייתה התנגשות בין ערך חוקי לערך דתי בחרו הרבנים בהם עסקנו להעדיף את הערך הדתי ובכך להתיר, שלא לומר לחייב, את רציחתו של ראש ממשלה ישראלי ממוצא יהודי. שאלת השילוב של תפיסה דמוקרטית עם מחויבות לציות דתי עלתה שוב במלוא עוצמתה. כל זמן שלהלכה יש עליונות מובהקת על שלטון החוק בתפיסתם של אותם רבנים ובשל כך גם בקרב הציבור הנשמע להם, הופעתן של התנהגות אי-לגלית והתפרצויות של אלימות פוליטית הן דבר צפוי ביותר.
כפי שראינו לרבנים יש תפקיד מכריע בעידוד הופעתה של אלימות פוליטית על רקע דתי-אידיאולוגי. הם מצדיקים בדיעבד הפעלתה של אלימות כאשר היא תואמת את תפיסת עולמם, הם מניחים את התשתית הרעיונית והמעשית לביצוע מעשים כאלה ויותר מהכל הם מעודדים בפועל ביצועם של פעולות אלימות תוך שימוש בנימוקים דתיים. הופעתה של אלימות פוליטית בקרב הציבור הדתי-לאומי האמון על התפיסה המשיחית של אתחלתא דגאולה קשורה קשר הדוק לפעילותם של רבני הציבור הזה.
כפי שהראתי בעבודתי פעמים רבות לא היה נעשה שימוש באלימות פוליטית ללא אישורם או אף עידודם של הרבנים הנ"ל. את השורשים של האילגליזם ושל האלימות הפוליטית האידיאולוגית יש אם-כן לחפש בישיבות ובבתי המדרשות של אותם רבנים לא פחות ואולי יותר מאשר בתאים מחתרתיים ובקרב פעילי הימין הקיצוני.

*) אפשר להניח במידה רבה של סבירות כי מדובר במעין "כתב הגנה" על מעשהו של גולדשטיין אולם גם אם בכך מדובר מעניין להתרשם מהאווירה האופיינית לעיסוק ההלכתי בשאלות כאלה והשפעתה על הציבור החשוף לה. מעניין לציין שהרב נעצר לאחר ששניים מתלמידיו נתפסו על-ידי שירות הביטחון הכללי בעת שארבו לערבי במטרה להורגו.
